Příběh amatérského botanika.
10.10.2003, Zdeněk Skála

Díky za pozvání!

Když mi Tomáš Herben nabízel tuhle přednášku, pravil, že by mělo jít o srovnání zkušenosti člověka, který prošel botanikou i komercí. Nebylo mi vlastně jasné, co si od toho slibuje – a když jsem se pokusil nad tím trochu zamyslet, vypadalo to jako ještě beznadějnější téma. Tak doufám, že se budete bavit.
* * *

Nejdřív bych měl asi obhájit svojí kvalifikaci, tj. potvrdit, že jsem těmito prostředími opravdu prošel. Je to skutečně tak – vyučil jsem se botanikem taxonomem, do převratu jsem dělal v toxikologické laboratoři Lékařské fakulty a pak, do r.94 v Botanickém ústavu Akademie. Někdy tou dobou se dostala přesně podle malthusiánských teorií do rozporu populační exploze naší rodiny reprezentovaná jedním dítětem existujícím a druhým chtěným – to na jedné straně - a stagnující zdroje reprezentované rodičovským příspěvkem a mým platem na straně druhé. Bylo celkem zřejmé, že pokračování v nastoupeném kurzu se v každém případě promítá (a ještě promítne) do různých forem strádání celé rodiny a že to prostě takhle dál nejde. Takže po kratším období pokusničení s přivýdělky mapováním chráněných území a podobně jsem si začal hledat nové místo. A zanedlouho již jsem nastupoval do firmy Incoma Praha - marketingový výzkum a poradenství, kde pracuji dodnes na pozici ‚kancelářská síla‘. Trochu atypické je, že jsem ve stejné firmě dodnes (i když ona sama prošla různými změnami), jinak je v oboru zvykem měnit tak každé tři roky místo (aspoň ze začátku) ale jsem už člověk lenivý.
* * *

Teď bych asi měl popsat ten vstupní šok, ten střet kultur, ze kterého by se dalo srovnání už celkem snadno odvíjet. Musím ale přiznat, že se žádný šok nekonal. Vztah mezi kolegy a k šéfům nápadně připomínal (a myslím, že dodnes připomíná) předchozí pracoviště. Rozhodně jsem se nesetkal s nějakým obzvláštním množstvím lidí vzdělaných ekonomicky nebo sociologicky – typická skladba původních profesí je geograf/historik/jaderný fyzik/ekonomka, ta ovšem pracuje jako asistentka. Lidí inteligentních a tupých, líných, pracovitých a workoholiků je, myslím, v komerci tak asi stejně jako všude jinde. Dokonce bych ani neřekl – oproti vžitému názoru – že by tam bylo nějak moc kariéristů. Takže první dojem dost stejný, nějaký ten odborný žargon, do kterého je nutné se vpravit je asi všude, nábytek, židle, počítače, i ten typický bordel na všech psacích stolech byl podobný tam i zde. Ani metoda práce se na první pohled moc neliší, pořád je to nějaké získávání, zpracování a interpretace dat.

To, co na první pohled odlišovalo komerci od vědy před deseti lety, byl asi rozdíl v sebeprezentaci, všechna ta saka a barevné prezentační materiály a sebevědomá řeč a používání značkového označení pro kde co, od bot až po poradenskou činnost. To se dneska asi už hodně srovnalo rozvojem grantového systému – tam, kde se soutěží o peníze prostě tenhle způsob chování vzniká samospádem. Tady bych jen upozornil na tu – z racionálního hlediska legrační – záplavu označování vědeckých hypotéz a teorií líbivými značkami: myslím všechny ty červené královny, sobecké geny, velké třesky atd. atd. Tyhle názvy mají přesně stejný mentální původ a funkci jako značky v podnikání; teorie sobeckého genu jistě svému původci nepřinesla menší výhody než značka CocaCola své firmě.
 * * *

To jsem ale odbočil, tak hupky zpátky k prvním krůčkům ve světě kapitálu. Faktem je, že mě už na začátku některé věci zarazily. Nastoupil jsem v pondělí a hned první úkol, který jsem dostal – jako začínající analytik – bylo určit komerční potenciál českých okresů. Analýzu si objednala tehdy rozkvétající společnost Family Frost, která rozvážela zmrzlinu a hranolky v pár okresech a chtěla vědět, kam se dál vydat, kde půjdou obchody nejlépe. To je celkem standardní úloha, která by botanikovi neměla dělat potíže ani v dřevních dobách statistické výpočetní techniky. Stačilo vzít nějaká data o příjmech, věku, vzdělání atd. v okresech, kde Mrazík už působil, srovnat to s jejich tržbami tamtéž a pak vybrat proměnné, které by slušně predikovaly jejich úspěch jinde. To co mě dost zdrtilo, byl termín odevzdání – když jsem se v úterý ráno na tuhle věc pro jistotu zeptal, dostalo se mi odpovědi “ve čtvrtek”. Takže první věc, která dost odlišuje komerci od botaniky: rychlost je právě tak důležitá jako kvalita nebo úplnost zpracování. To tedy neznamená jen, že se věci mají dělat včas, ale že tak moc nevadí, když nebudou úplně dobře, jen když budou brzo.
* * *

Tohle přitom není nějaká výjimka, obecně panuje všude, kde se podniká pro peníze, snaha o optimalizaci prostředků a času. To vede k jakési přibližnosti v uvažování, ale hlavně k soustředění se na cíl, na účel a na nejpodstatnější informace. Průvodním jevem je metodická primitivnost, pro člověka z akademického prostředí často až neuvěřitelná. Způsob jakým se zpracovávají data pro statisícové zakázky by často neprošel ani v diplomové práci učitelského směru. Použití intervalu spolehlivosti se považuje za nebezpečnou sofistikovanost, ne-li za snahu se vytahovat na zákazníka a ještě dál už při prezentaci výsledků jít prostě nelze. To neznamená, že se data pokročilejším způsobem analyzovat nemůžou, ale jen, že se to zákazník nesmí dozvědět. S tím jde ruku v ruce prezentace výsledků, která často ani nepoužívá kvantitativní výsledky, ale jen výkřiky typu “vaši nejvěrnější zákazníci žijí v Chotěboři” a podobně. Určitě je to hodně způsobené tím, že se klade důraz na nejpodstatnější zjištění, se kterými se dá něco opravdu dělat. Nebude to ale asi jediný důvod a možná ani ten nejdůležitější – na to je tohle skoro opovrhování metodikou příliš rozšířené.
* * *

Tady se asi objevuje skutečný rozdíl mezi přístupem vědeckým a přístupem komerčním, možná dokonce jediný, který vážně stojí za to. Myslím, že zásadní rozdíl je v tom, co ručí za správnost a kvalitu výzkumu, řekněme za rozumnost postupu a výsledků.

Ve vědě je to dneska - aspoň teoreticky- správně vybraná a použitá metoda, neosobní princip, který – zase teoreticky – umožňuje opakovatelnost a hlavně jakousi průzračnost celého postupu, jeho řekněme objektivní kontrolovatelnost. Metoda je přitom interpretovaná jako fyzický obraz formálního kalkulu, jemuž jaksi dodává potravu. Pravda je tu evidentně správné pozorování zasazené do logicky bezrozporného rámce. Osoba, která výzkum provádí je z tohoto pohledu nepodstatná – potud ideál. Jiná věc je, jestli jsou výsledky zajímavé, použitelné atd. ale v případě správného postupu jsou rozhodně pravdivé.

V komerci je situace docela jiná. Správným výsledkem tu není logika či bezrozpornost, ale zisk, ať už jsou to skutečně hotové peníze nebo věrnost zákazníků, hodnota akcií firmy atd. Ručitelem správnosti, kvality, rozumnosti většinou není metoda (a už vůbec ne ve smyslu formální analýzy), ale důvěryhodný subjekt s uznávanou kompetencí – osoba známého poradce či výzkumníka, solidní uznávaná instituce a podobně. Extrému tento přístup dosahuje u auditorských firem, kde už často nejde skutečně o nic jiného, než o jméno, které auditor připojí k výsledkům šetření jako pečeť kvality. Metodika, analytické nástroje, to je z tohoto pohledu často něco nepodstatného, něco co stojí až na konci řady. O kvalitní osobě či firmě se prostě předpokládá, že si nějak poradí, že technickou stránku věci ovládá a nebude s ní nadměrně obtěžovat. Současně se vysoce cení ne technika analýzy, ale spíš zkušenosti, intuice, schopnost interpretovat jedinečnou situaci správným způsobem a z moře dat vylovit jen to relevantní – tedy věci, které lze těžko exaktně podchytit.

To je myslím rozdíl dost podstatný, ale přitom svým způsobem paradoxní. Na jedné straně tu je věda – činnost zaměřená v první řadě na cosi jako růst poznání, porozumění světu a ze své povahy blízká ostatní kulturní tvorbě. Přitom za její výsledky nemá ručit ten kdo ji tvoří, ale něco zcela účelového, instrumentálního, tedy metoda. Na druhé straně tu stojí komerce, činnost jasně účelová, ze své povahy instrumentální, služebná komerčním cílům, výdělku. Přesto zde za úspěch ručí něco tak neinstrumentálního jako je předpokládaná kompetence živé osoby či neméně živé a omezené instituce. Ve vědě, kde by se dala očekávat jistá ohleduplnost k nepřesnostem, tvůrčím omylům jako zdroji cesty vpřed je vidět největší snaha o vyloučení jakékoli osobitosti. Naopak v komerci, kde jde o jasný cíl, vydělat peníze, se jako metody užívá naslouchání udánlivým znalcům, kteří si koneckonců mohli všechno vycucat z prstu. Jako by tady účel a způsob práce šly proti sobě. Je otázka, jestli z tohoto paradoxu a ze srovnání, které nabízí, dokážeme vytěžit něco užitečného.

Jeden ze způsobů, jak se na věc podívat je uznání celkem všední zkušenosti, že každý přístup se může někdy hodit a že rozumný způsob práce by měl být schopen podle okolností zdůraznit jednu nebo druhou stránku. Už z toho co jsem zatím řekl je asi zřejmé, že přes všechny odlišnosti nejsou práce ve vědě a v komerci nějaké jiné světy, že je tu řada styčných bodů, takže stojí za to prozkoumat, jak jsou tyhle dva pracovní styly schopné pružné reakce. 

Když proberu tu komerci nejdřív, tak musím trochu přiznat, že jsem ji asi vylíčil v přehnaně černých barvách. Faktem je, že pokročilejší analýza dat tam nějak latentně přítomná je, přinejmenším je např. v našem baráku dost lidí, kteří statistiku ovládají (můj kolega ob dveře například prošel statistikou u Martina Mächlera na ETH v Curychu), je nakoupený a nainstalovaný statistický software a tak dál. Takže potenciál k řešení problémů formální cestou existuje, spíš je otázka, proč se tak málo projevuje a jestli tomu něco brání neodstranitelně nebo jen dočasně. A k zodpovězení téhle otázky se dostaneme zase velice snadno, totiž přes rozhodující “motor” odvětví, kterým je jednoznačně snaha o ekonomický úspěch pohybující se v prostředí všeobjímajícího pragmatismu. Právě tenhle pragmatismus kupodivu asi způsobil, že se klade tak velký důraz na praktické zkušenosti a určitý selský rozum (i když často olepený ornamenty líbivých sloganů). Zdá se, že je tahle cesta prostě úspěšná; na druhé straně nepochybuji (a jednotlivé, byť vzácné příklady to dokazují), že jakmile se ukáže jako výhodná formální analýza dat, komerční subjekty po ní bez rozpaků sáhnou a využijí ji velmi profesionálně. Jako příklad můžu uvést čerstvý zážitek ze středeční obchodní konference, kdy lidé z Eurotelu prezentovali zcela běžnému obchodnickému publiku segmentaci svých zákazníků pomocí naivního bayesovského klasifikátoru, dost neobvyklé metody i pro statisticky průměrně vzdělané lidi. Suma sumárum, metodická primitivnost v komerci není odmítání formální analýzy, jen nezájem o něco, co se nezdá fungovat tak dobře a rychle jako experti. 

Nyní tedy k vědě, kde je naopak formalizovaný přístup k problémům naprosto převládajícím stylem práce. I tady je samozřejmě přítomná druhá stránka věci, selský rozum a každodenní zkušenost. Otázka ale zní jinak – komplementárně k tomu, jak jsme se ptali na styl komerční práce. Totiž jestli prostou zkušenost, řekněme intuici, lze znovu legitimovat jako oprávněnou metodu řešení vědeckých problémů, jako něco, co eventuelně může stát vedle formální analýzy jako alternativa pro vhodné příležitosti. Zase jako u komerce se lze ptát, co je tím hlavním hybatelem, který vše posunuje někam dál. O tom jsem už vlastně mluvil – myslím, že jde v první řadě o nové výsledky, cosi jako novinky nebo objevy – ty jsou ale interpretovány jako pozorování zasazená do logického, formálně správného rámce. I to, o čem se tak často mluví, změny vědeckého paradigmatu, nevedou k ničemu jinému než k ustavení nového formálního rámce. Formalizace problému je tu tedy nejen vnějším znakem, ale i základním předpokladem správnosti a obávám se, že cesta zpět k čemusi jako přirozená zkušenost nebo předaxiomatické poznání (říkejme tomu jak chceme) je už uzavřena. To by samo o sobě nemuselo být nic špatného, kdyby bylo vybudování takovéhoto vnitřně konzistentního formálního světa s našimi prostředky možné. Všimněme si ale skutečného fungování vědeckých institucí konstruovaných podle těchto ideálních vzorů. Asi mi dá každý za pravdu, když připomenu, že u každého podaného grantu má svou váhu nejen jeho formální kvalita a odborná způsobilost navrhovatele, ale i to, kdo jej podává - jen se o tom moc nemluví. Podobně při řešení klasických vědeckých problémů má často na řešení větší vliv volba materiálu, přístupu, osobní nasazení a nápady než formální aspekty. Nejde přitom podle mého názoru jen o kosmetické nedostatky nebo odstranitelné drobnosti. To si jenom přirozenost vyhozená dveřmi hledá cestu zpátky komínem.
V praktickém ohledu tedy čistě formální styl není zcela možný; jak je to ale v ideálu, když bychom právě zmíněné 'menší problémy' odsunuli stranou? Je možné rozpojení osobního přínosu a objektivní metodologie? Představa, že to je možné vychází z ryze instrumentálního pojetí práce – když něco děláme, používáme nástroje a až je použijem a odložíme, nic se kromě vykonané práce nezměnilo, rozhodně my sami jsme stále stejní. Obávám se, že tohle tragicky neplatí: vždy jsme ovlivněni tím co děláme i když se to jeví že jen užíváme nástroje, metody. Je poučné sledovat jak např. u lidí, kteří se intenzivně zabývají kladistickou analýzou dat se postupně vyvíjí určitý typ myšlení, jistý přístup ke světu obecně. Ta řada činů, kterými měníme sami sebe a mezi které patří práce je přitom nevratná – zkušenosti, které jsme získali, změny, kterými jsme prošli už ze sebe nevymažem, čas nevrátíme. Činíme přitom tato rozhodnutí aniž bychom věděli kam nás dovedou, jací budem potom. Myslím, že hlavně proto je také věda výsledkem živobytí a ne jen instrumentální činnost v tradičním pojetí. Asi jsem to tušil, když se práce ve vědě rozbíhala s životem v rodině a odešel i proto, že se tahle jednota života a práce rozpadala. No a o tom jsem už povídal, takže jsem se dostal v řeči zase na začátek, abych sám na sobě demonstroval zhoubnost příliš dalekého putování. Jak už název přednášky praví, zkoumám teď jestřábníky jako spokojený amatér, který si myslí po svém a není vázaný institucionalizovanými formami a který je ovšem smířený s tím, že tohle je výsadou právě jen amatérů.
* * *

Pokusil jsem se tady s vaším laskavým svolením o srovnání dvou stylů, pracovního stylu komerce a vědy. Snadno mi jistě namítnete, kde je oprávněnost takového srovnání, vždyť jsem před chvílí sám ukazoval, že cesta, kterou projdem nás samotné změní, a cosi jako pohled z ptačí perspektivy je z povahy věci nedosažitelné. Tady ovšem končím – oprávnit jakýkoli pohled může jen jeho přijetí k rozpravě v širší společnosti, kterou jste samozřejmě vy. Tedy ne souhlas, jen přijetí k rozhovoru – a ne leckde, jen ve společnosti, protože porozumění nutné k rozhovoru není něco jednolitého. To je ale už povídka jiná, která je daleko za obzorem našeho dne.
* * *

Abych trochu odlehčil situaci, nechal vás vydýchnout a případně podpořil diskusi, tady jsem si podle moderního vzoru připravil pár často kladených otázek - i s odpověďmi. Na co se tedy lidé - vesměs bývalí kolegové - amatérských botaniků nejčastěji ptají:

Otázka: Máš čas na botaniku?
Odpověď: Málo. Na druhé straně mi známí a přátelé pracující v různých akademických ústavech tvrdí, že oni toho času mají taky málo, takže v celkovém srovnání ten poměr přínosy/náklady asi špatně nevychází – zvlášť pro člověka, který si rád věci dělá po svém a přitom zas tak hrozně nelpí na prestiži a veřejném obdivu a těchhle věcech.

Otázka: Neštve tě dělat něco úplně komerčního, co s vědou nemá nic společného?
Odpověď: Ne, neštve, rozhodně to necítím jako nějaké “přinášení oběti”; ono by nešlo dlouho dělat práci, která by štvala. Je to prostředí a práce svým způsobem hodně zajímavá, tedy v širším smyslu životních zkušeností, ne nezbytně intelektuálně. Rozhodně doporučuju si vyzkoušet v životě různá pracovní prostředí, i kdyby to měly být jen různé instituce, ale skoro mám pocit, že čím různější tím lepší.

Otázka: Šlo by dneska odejít z vědy tak jak jsi odcházel ty?
Odpověď: Tak napůl. Určitě je dneska pole pracovních příležitostí mnohem přehlednější a tím se všechno víc tlačí do škatulek. Zkušenosti z Botanického ústavu by mi dneska asi nestačily na přijetí ve výzkumu trhu. Na druhé straně je praxe v oboru často jen formální požadavek a mám pocit, že si to uvědomuje čím dál víc lidí. V každém případě panuje i v komerci – jako všude jinde – úžasný nedostatek lidí kteří jsou současně chytří a jaksi mentálně čilí, schopní a ochotní používat při práci hlavu.

To tedy nemá být návod k ničemu, jen často kladené otázky. Teď už děkuji za pozornost a těším se na vaše zřídka kladené otázky.
* * *
* *
*